Az év lemeze 1.
Star One: Victims Of The Modern Age 2.
Helloween: 7 Sinners 3.
Rhapsody of Fire: The Frozen Tears of Angel 4.
Masterplan: Time to be King 5.
Slash: Slash 6.
Symphorce: Unrestricted 7.
Dream Evil: In the Night 8.
Seven the Hardway: Seven the Hardway 9.
Section A: Sacrifice 10.
Avantasia: The Wicked Symphony /
Soulspell: The Labyrinth Of Thruths A 2010. év annak ellenére, hogy fél évig kénytelen voltam csökkentett üzemmódban részt venni a HRM munkájában - és a stílusreleváns albumok megjelenését figyelemmel kísérni - olyan gazdagsággal ontotta a feldolgozni valót, hogy év végi összefoglalóm készítésében kénytelen voltam egy "régi harcostárs" segítségét igénybe venni. H. Sanyi, az élő (rock)kordokumentum és lexikon, ki az év folyamán a maga visszafogott és szerény módján
osztotta meg velünk emlékeit, most is készségesen vállalkozott arra, hogy briliáns elméjével támogasson az elmúlt időszak feldolgozásában. Át is adom hát neki a szót, fogadjátok olyan szeretettel, mint ahogy az
észarabeusz közönsége szokta. Tisztelt Olvasók! Engedve Garael kolléga szívhez szóló esdeklésének - ami a szívemnek oly kedves literes pálinka jellegű italban manifesztálódott - kicsit átveszem a pennát, hogy harcostársamat kisegítve ejtsek pár szót, úgy értve, pár százat - mert van miért koptatni a klaviatúrát. Először is csoda egy év volt ez, két, szerényen fogalmazva is rock-webzin történeti momentummal. Sajnos az egyik nem a HRM nevéhez fűződik, de a maga felvállalós és beleszarós módján úgy érzem, mindenképpen említésre méltó: az egyik társ weblap - amely a pol-beat hatvanas évekbeli tündöklése után a pol-metal grafikus lenyomatát is megteremtette (igaz, a kritikus arc egyik szemét úgy lehunyva, hogy az bizony ezidáig csukva maradt) - írója a âmaxima modestia" (legnagyobb szerénység) kegyelmével nyilatkozta ki, hogy ő bizony tehetséges, ráadásul eme tulajdonság természettől adományozott, vagyis a Mindenhatótól eredeztethető. Nos, ilyen, egy kőszáli sas tollára kínálkozó önvallomásra még az egyik legtehetségesebb tanítványom - igen, őt is én szabadítottam a világra -,
Eric Adams sem lenne képes, ki egyik depressziós pillanatában annak idején szerényen a metal királya titulust aggatta önmagára, s ebből az állapotából csak a mélyalvásos-szuggerálós módszerrel tudtam kigyógyítani. (Sajnos a szuggerálás folyamán jómagam is elbóbiskoltam, és papagájom, a beszélni is tudó Gyurika az oly sokszor hallott "tróger, tróger" szó ismétlésével sikeresen avatkozott bele a hipnotikus-beépítési folyamatba. Mivel
Adams a leghangosabb rockzenekar státusz hajszolása közben kissé megsüketült, a trógert pózernek értette - nos azóta, ha rájön a depi, tudatalattijából azonnal előlökődik szó, papagáj módjára, kényszeresen ismételve a szövegkörnyezetbe szerencsésen illeszkedő hangsort.
A másik említésre méltó, unikum esemény az az interjú volt, melyben egy elismert, énektanítással foglalkozó tanárnő elemezte ki azokat a fémharcosokat, kiket botor módon a legjobbaknak hisz a szakma: nem tudják, hogy valamennyien az én köpönyegemből bújtak ki, s igazamat mi sem bizonyítja jobban, minthogy a
Dickinson nevű énekes
Alexander the Great címmel még kódolt hálanótát is fabrikált annak idején tiszteletemre. Természetesen sok egyéb, a közösségi életnek köszönhető remek pillanattal is gazdagabbak lehettünk: kiderült, hogy a szabadkőművesek az okai minden rossznak - no végre, rájött valaki arra, amit eddig csak én tudtam, vagyis hogy a szabadkőművesek igazából szabad kőművesek, kik a sok elfuserált épület magyarázatául hazudták a fizikusoknak, hogy a Föld gömbölyű, és hát ki tud ugye ívelt talajon egyenes házat felhúzni - valamint többé-kevésé sikeresen próbáltunk gyógykezelni olyan, kissé megtévedt szakembereket, akik a koncertszervezés törvényeit szintén a szabad kőművesektől tanulták, pedig inkább a szabad közgazdászoktól kellett volna. Oda se neki, viszont egy másik szakmában, a köpönyegek forgatásában igen jónak bizonyultak, még szerencse, hogy eme tevékenységhez nem kell gerinc. S ha már itt tartunk, örömmel olvastam azokat a rejtjeles üzeneteket, melyeket néhány olvasó hagyott a lap hasábjain hozzászólás címen, a NATO kódfejtéssel foglalkozó szakemberei azóta is két, rendelkezésre álló szuperszámítógéppel próbálják feltörni a jelentést determináló kódot, de hiába, a kidobott eredmény mindig hülyeséget takar. Persze ezek a tudósok nem tudják, hogy a kódfejtés kulcsa egy numerikus szókapcsolat, melyből a szám a 44-es. Annak viszont egyáltalán nem örülök, hogy a hozzászólások hangneme miatt a lapnál a moderálásokkal foglalkozó volt labdarúgó szövetségi kapitány is bedobta a törülközőt, mondván, hogy egy bizonyos mentális és retorikai szint már az ő egészségére is káros. Éppen ezért, Uraim, legyenek kedvesek tekintettel lenni arra, hogy a lap anyagi lehetőségei korlátozottak, és nem győzünk fizetni azoknak a káromkodásra hajlamos kocsisoknak, akik a hozzászólások olvasása közben süllyedtek szégyenükben a föld alá. Mindezek mellett kénytelen vagyok az is bevallani, hogy az "Anonim Antiszemita Rockerek Országos Szövetsége" kitüntető érdemérmet adományozott a szerkesztőknek, melynek kiérdemlésében egy-két hozzászóló rendszeres és módszeres moderálása játszotta a fő szerepet, nekik üzenem, hogy köszönjük, de jövőre más jellegű elismeréssel szeretnénk dicsekedni, és nem szándékozunk Hard Rockkonteo Magazinná alakulni. Mivel azonban ez az írás alapvetően a lemezekről szól, visszaadom a pennát Garael kollégának, én pedig az alkalmat megragadva kívánok Boldog Új Évet minden tisztelőmnek, ne felejtsétek, vigyázó szemeitek a HRM-re vessétek! Maradok tisztelettel, H. Sándor Nem gondoltam volna, hogy tavalyi kívánságomat ilyen komolyan veszik a felelősök: én nem is emlékszem még egy ilyen évre, ami ennyi, a HRM stíluspreferációjába tartozó, listaképes albummal szolgált volna. Éppen ezért a TOP 10 összeállítása egy olyan kínzási procedúrát jelentett, ahol minden egyes, a tízből kieső lemez áthúzása egy-egy tőrdöféssel ért fel s míg a
Royal Hunt, vagy a
Revolution Renaissance háttérbe helyezésén még csak-csak túltettem magam, ám hogy az Iron Maiden, vagy a máris klasszikus
Accept album se férjen bele a kiválasztottak listájába, az már maga a nagybetűs SKANDALUM! Ebből az okból én mindenképpen megemlíteném azokat az albumokat is, melyek egy másik évben félgőzzel foglalnák el az első tíz helyet ám most vért izzadva voltam kénytelen egy másik listába helyezni őket. (Minden kedves olvasó figyelmét felhívnám a
Grand Illusion lemezére, ami mind zeneileg, mind VOKÁLIS TELJESÍTMÉNYBEN párbajképes az
Allen/Lande formáció hasonló koncepcióban fogant albumával, egyben bizonyíték arra, hogy AOR-t is lehet egy fémharcos dinamizmusával játszani és énekelni. Iron Maiden: The Final Frontier
Accept: Blood of the Nations
Royal Hunt: X
Scorpions: Sting in the Tail
TNT: Farewell to Arms
Revolution Renaissance: Trinity
Kiske-Sommerville: Kiske-Sommerville
Halford: Made of Metal
Phenomena: Blind Faith
Grand Illusion: Brand new World
Rage: String to a Web
Tank: War Machine
Gamma Ray: To the Metal
Spiritual Beggars: Return to Zero A konkrét helyezést elért, és kitüntetett lemezekhez nem fűznék hozzá sok mindent, egyrészt, mert mintegy felükről részletes ismertetőt írtam, másrészt a dallamok úgyis önmagukért beszélnek. Persze lehetnek itt is olyan albumok, melyek kakukktojásnak tűnhetnek a kiesett, nagyobb nevek tudatában, de mit csináljak, ha a többséggel ellentétben nekem nagyon tetszik az új
Masterplan és a brazil szappanoperák audio-formátuma is zsebkendőrágásra késztet, ráadásul a
Seven the Hardway még a matekot is megszerettette velem.
Az év zenekara 1. Iron Maiden
2. Scorpions
3. Avantasia
4. Accept
5. Nevermore Grammy jelölés, több mint 20 országban listás helyezés, teltházas koncertek, mi kell még? Semmi más, csak egy sikerekkel eltöltött életpálya. Ez utóbbi persze megvolt a listám második helyezettjének is, remélem, hogy a nyugdíj ezúttal csak amolyan "PR fogás". Egy színpadon
Kai Hansen, és
Michael Kiske, miközben germán power metal szól. Mi ez, ha nem rocktörténeti pillanat? Ráadásul erre már vagy 15 éve várnak a rajongók, most aztán megkapták, ráadásul dupla kiszerelésben.
UDO mester nélkül nincsen
ACCEPT? De bizony van, ráadásul milyen....újabb klasszikus lemez a legklasszikusabb
Accept lemezek mellé. Magyar gitáros a vezető US power brigádban? Akkor már csak ezért is szerepelniük kell a listámon - ráadásul a kiadott lemez is jó.
Az év csalódása, 2010-ben nem teljesült kívánságok Talán nem teljesen ideillő szó a csalódás, de ha negatívumokról beszélünk, akkor minden bizonnyal a legtöbb rockernél azoknak az idén eltávozott művészeknek a hiánya jelenti a legkeservesebb momentumot, akikre most már csak emlékezni lehet.
Dio halálával úgy érzem, egy korszak zárult le, s én csak megköszönhetem azt, hogy passzív részese lehettem a rock klasszikus és újjáéledt, ám a halálesetek folytán megismételhetetlen érájának.
A lemezek terén elsősorban a túlnőtt ego okozta balsikerek verték ki a biztosítékot:
Malmsteen és a
Virgin Steele DeFeisszel az élen önmagának készített albumot -sajnos azonban a hallgatókról megfeledkeztek - és az Olaf Hayerrel visszatérő
Magic Kingdom sem tudta beváltani a hozzáfűzött reményeket.
Az év kellemes meglepetése, kívánságok 2011-re Az év kellemes meglepetése H.Sanyi említette jelentőségű dolog: a
Hevisaurus 'A rock dínók' c. lemezzel az eredeti, finn kiadást sikerült kenterbe verni, köszönhetően
Lőrincz Károly káprázatos teljesítményének - úgy gondolom, nem nagyon akadt még a rockzenének olyan momentuma, ahol példát mutathattunk a fránya északnak s hogy ez most egy gyereklemez esetében történt meg? Oda se neki!
A másik pozitívum szintén hazánk rockéletéhez köthető: a
Dinamit együttes visszatérő lemezén nemzetközi szintű énekest hallhattunk, remélem ezek száma (mármint az eurock-kompatibilis énekeseké) az idő előrehaladtával sokasodni fog. S hogy mit kívánhatok a 2011. évre? Semennyivel sem többet, mint tavaly, hátha most is be fog jönni: addig is - pedal to the metal! Végezetül: mivel én most jóval kevesebb kategóriába szavaztam, mint amennyibe lehetett volna, engedtessék meg egy, igazából csak tájékoztatónak szánt lista a számomra legkedvesebb dalokról:
Az év dalai 1. Rage: Empty Hollow
2. Grand Illusion: I'm Alive
3. Kiske-Sommerville: Silence
4. Dream Evil: Immortal
5. Section A: Lionheart
6. Avantasia: Scales of Justice
7. Gamma Ray: Rise
8. Seven the Hardway: Good and Evil
9. Star One: 24 Hours
10. Slash: Starlight
+1: Rhapsody: The ancient Fires of Haar-Kuun/ Reign of Terror
Legutóbbi hozzászólások